Vi er hos Soundwave Studios-
- hvor mange af San Franciscos thrashbands øver.
Jeg har længe villet besøge stedet. Lad os gå ind.
Der har vi Testament.
Exodus.
En Vogue spiller ikke thrash.
Thrash er hurtigt og aggressivt. For mange lyder det ikke som musik.
Det er for tungt for visse metalfans. Hvordan fik genren så mange fans?
Genren tæller store bands som Metallica, Megadeth og Slayer.
Hvorfor er den så levende, mens andre undergenrer er forsvundet?
Thrash opstod i 80erne og var mere ekstrem end de tidligere metalstile.
Teksterne handlede om krig, lidelser og seriemordere.
Jeg vil først vide, hvem der skabte denne musikform.
Vi udlevede de fantasier, der var ulovlige i virkeligheden.
Jeg vil dræbe nogen hver dag, men retssystemet siger nej til det.
Jeg er en tilbagelænet fyr, som du ved.
Men når jeg kører bil, er jeg som en forbryder på dødsgangen.
Jeg tager det had og bruger det i sangteksterne.
Var det din ungdom, der fik dig til at skabe hurtig, aggressiv musik?
Mine oplevelser kan kun få en til at dræbe sine forældre.
Jeg begyndte at spille metal-
- fordi jeg ville passe ind og være en del af en sammenhæng.
Mit kælenavn er "ADHD-Dave", fordi jeg er lidt hyperaktiv.
Jeg er stadig hyperaktiv, så som 16-årig var jeg nok skør.
Jeg nød punkmusik. Circle Jerks, Dead Kennedys og Minor Threat.
Det understregede det, jeg allerede følte.
Thrash blev i begyndelsen defineret af en følelse af alvor.
Bandene var påvirkede af punk. Indstillingen mere end musikken.
Punk blev skabt i frustration.
Den dukkede op, da man i vesten var usikker på verdens kurs.
Da thrash begyndte, regerede Thatcher og Reagan.
Vi havde et konservativt og restriktivt samfund.
Som teenagefyr vil man ikke bo der, hvor de bestemmer.
Det fik mændene til at føle, at de skulle kæmpe mod systemet.
Den aggression får en til at ville spille højere og hurtigere.
Hvorfor valgte du at spille thrash frem for at blive punkguitarist?
Den musiske del var vigtig. Punken havde ingen gode guitarister.
De havde gode sange, men som musiker havde jeg større ambitioner.
Med thrash kunne jeg kombinere det musikalske med punkindstillingen.
Thrash kræver fingerfærdighed og virtuositet. Det var der ikke i punk.
Den anden store indflydelse var New Wave of British Heavy Metal.
Hvad tiltalte dig ved den nye heavy metal-bølge?
Det var først og fremmest den anderledes energi.
New Wave of British Heavy Metal var hardrocks svar på punk.
Metalfyrene tog punkens energi og spillede tungere og sværere riff.
De var mere musikalske.
Jeg begyndte under den britiske invasion.
Mit guitarspil bygger på New Wave of British Heavy Metal.
Uden England havde jeg ikke spillet.
Priest, Maiden og Motörhead var aggressive på en ny måde.
Sabbath, heavy metal-musikkens gudfædre, havde rødder i bluesen.
Priest spillede heavy metal.
- Hvorfor ville du skabe noget nyt? - Jeg vidste ikke, at vi gjorde det.
Vi fulgte bare efter Maiden og Priest og lavede vores version af musikken.
Vi tog deres episke sange og skrev tekster om at dræbe mennesker.
Thrash var ikke bare punk og den nye metalbølge.
Den skrigende sang og hurtige rytmeguitar gjorde stilen unik.
Men det mest markante træk er de dobbelte bastrommer.
Hvor kom det fra, og hvordan blev det vigtigt for lyden?
Hvorfor er de dobbelte bastrommer så vigtige for lyden?
Det gør musikken spændende. Det lyder ikke sådan... men sådan.
Det er mere intenst. Når man hører det sammen med guitarerne...
Det er genrens identitet.
De dobbelte bastrommer bryder det monotone i trommespillet.
Det skaber varieret musik, der er rytmisk kompleks.
Musikken bliver ubønhørlig og føres fremad.
Hvor hørte du musik med dobbelte bastrommer?
Motörhead var de første, der brugte dobbelte bastrommer sådan.
Ingen andre trommeslagere brugte dem i det tempo og på den måde.
Manden bag de dobbelte bastrommer var Motörheads Phil Taylor.
Da jeg hørte "Overkill" i 1979, kunne jeg ikke tro det.
Trommespillet i "Overkill"... Hvordan fandt du på det?
Jeg havde købt nye trommer og sad og øvede sådan...
Så kom Eddie og Lemmy.
De stod udenfor og sagde, at det lød godt.
Eddie og jeg kom, mens han øvede, og så skrev vi "Overkill".
Motörhead fik folk til at ville spille hurtigere og højere.
- Hvorfor ville I spille hurtigt? - Det virkede bare godt.
- Men vi spiller hurtigere nu. - Bliver I hurtigere med alderen?
Ja, vi vil ned fra scenen og slappe af i vores kørestole.
Motörhead kaldes af og til et thrash metal-band.
Jeg ved ikke, hvorfor de siger det.
For mig er "thrash" det, far gjorde med sit bælte.
Jeg ved ikke, hvordan det blev en genre.
Men mange bands spillede hurtigt.
Metallica varmede op for os i 1982.
Jeg tænkte: "Hvad er den musik?" Det var meget hurtigt.
Metallica var det første thrashband.
Hvordan begyndte de, og hvordan fik de så mange fans?
Man kan tro, at thrash opstod i San Francisco, men det er forkert.
Jeg vil spørge Brian Slagel fra Metal Blade Records-
- hvordan han og Lars Ulrich satte fart på thrash i L.A.
Vi levede for metal. Det var en scene, en kultur og en bevægelse.
Jeg kunne ikke spille et instrument, men jeg kunne føre musikken frem.
Musikken i radioen tiltalte ikke mig.
Michael Schenker spillede et sted, der hed The Country Club.
Efter koncerten så jeg en fyr med en Saxon-trøje.
Ingen i L.A. Vidste, hvem Saxon var, så jeg spurgte ham om trøjen.
Han flyttede hertil fra Europa og delte min musiksmag.
Brian ville lave en opsamlingsplade med de tunge bands fra L.A.
Hetfield og jeg mødte op med vores kassettebånd.
Brian hørte "Hit the lights" i dårlig kvalitet og kastede ikke op.
Den kom med på "Metal massacre". Vores navn fik et ekstra "t".
Det var sådan, det begyndte.
Metallicas "Hit the lights" er begyndelsen på thrash metal-genren.
Men i 80erne var L.A. Kendt for en anden metalstil: Glam.
Hvordan sameksisterede de?
Man tilhørte enten glamkategorien eller den tungere kategori.
Musikken blev stadig tungere.
Der var Metallica, Omen og Bitch, og så kom Slayer.
Hårbandenes stil var fremmed for os. Vi ville være det modsatte af Poison.
- I brugte vist lidt makeup undervejs. - Ja.
Man skal have makeup i L.A. Vi ville ikke se sådan ud.
Men vi sagde, at vi kunne bruge eyeliner og ligne dæmoner.
Ja, Slayer brugte makeup. Vi gjorde som Ozzy, fordi det så ondt ud.
Men det holdt vi hurtigt op med.
Der var angiveligt en masse ballade mellem hårbands og thrashbands.
Det er rigtigt. Hårbandene spillede glam.
Jeg betragtede glam som insekter og thrash som insektdræber.
Mötley Crüe, Ratt og Steeler stod for alt, hvad vi var imod.
De var kongerne af Sunset Strip, og vi havde svært ved at begå os.
Det var meget ensomt for Metallica i L. A. I 1982.
Kun få kunne lide vores stil.
Så spillede vi i San Francisco. Vi fik hurtigt en masse fans.
Vi pakkede og sagde vores job op.
Vi flyttede til San Francisco i februar 1983.
Reagerer publikum sådan overalt?
I San Francisco er publikum meget bedre.
De er skod i L.A. En, to, tre... L.A. Er skod!
En undergrundsscene tog form i San Francisco.
Da Metallica ankom i 1983, eksploderede thrashgenren.
Vi skulle se Metallica på Keystone Berkeley. Da jeg kom ind...
Jeg havde aldrig set så meget energi. Det var skræmmende.
Det var turboladet musik. Tungere end al punk og metal, vi havde hørt.
San Francisco tog stilen til sig, og Metallica fik publikums støtte.
De var ikke påvirket af L. A- scenen.
Slayer havde eyeliner, men det duede ikke, da de spillede med os.
Vores fans sagde fra. De elskede Slayer uden makeup.
Det var et helt andet univers. Folk var lidenskabelige.
De unge var som os.
Vi passede ind og følte os hjemme.
Det var som en lille hundeflok med Forbidden, Exodus og Testament.
Der var 20 metalbands. Vi gik til de samme fester og koncerter.
Ruthie's Inn blev et mekka. Der var både punk og metal.
Det var fuld af metalfans og punkere. Der mødtes de to genrer.
Det var i San Francisco, at genrerne blev kombineret. Ikke i New York.
Man kan se på de gamle løbesedler, at metalbands spillede med punkbands.
En koncert blev kaldt et tværkulturelt arrangement.
Det stod på løbesedlen. Det var os og nogle punkbands.
Det gode ved blandingen af thrash og punk er-
- at koncerterne blev forandret, og moshing og stagediving opstod.
Slayer-koncerter er som optøjer.
Inden da headbangede man, knyttede næven og viste hornene.
Tager man til en thrashkoncert, lader man brillerne blive hjemme.
Jeg har lyttet til thrash siden 1980.
Min første demo fra San Francisco var Legacys første demo.
Jeg læste om den i bladet Metal Forces på "Penbangers"-siden.
Der søgte headbangere pennevenner. Jeg byttede mig til kassettebåndet.
Nu er der jo internet.
Dengang købte man blade, hvor folk indsatte annoncer.
Man skrev, man ville bytte kassetter, og hvilke bands man kunne lide.
Så sendte man kassetter til hinanden.
Man bad ikke om penge.
Man skrev et brev. Forestil dig det!
Så sendte man et kassettebånd, man havde kopieret 37 gange.
Det var sådan, musikken blev spredt. Man fik tips om nye bands.
De gode bands blev ofte nævnt i vores breve. Det er historie.
Vi havde udsendt livekassetter. Så lavede vi "Kill as one"-demoen.
Da vi spillede, skreg publikum og kunne sangene.
Bare fordi folk byttede kassetter. Det var som et analogt internet.
Antallet af thrash metal-fans voksede i USA og på verdensplan.
Da Metallicas demo landede på et loppemarked i New York-
- fik de en pladekontrakt med det nye selskab Megaforce Records.
Der kom en fyr, der havde hørt Metallica i San Francisco.
Han havde et kassettebånd med.
Da vi hørte det, blev Marsha og jeg begge forbløffede.
Det var kraftfuldt og vovet.
Jeg kunne ikke tro det. Jeg tænkte: "For pokker da!"
USA havde ingen heavy metal-bølge.
Metallica skabte en ny, amerikansk lyd.
Han smed alt, hvad han havde i hænderne, og ringede til mig.
Han sagde, hvor begejstret han var, og at vi skulle indspille en plade.
- Så etablerede I Megaforce. - Ja, for ingen ville have Metallica.
Vi prøvede de store selskaber, men de vidste ikke, hvad de skulle gøre.
Vi troede på pladen. Vi var hele tiden med i studiet.
Her er vores debutalbum. Det hedder "Kill 'em all".
I aften får vi ram på jer. Hvem vil have den?
Først i 80erne begyndte thrash at vokse uden for San Francisco.
I august 1984 spillede Metallica, Anthrax og Raven i New York.
Dermed opdagede de store pladeselskaber genren.
Vi begyndte at spille "Deathrider" og så 3.000 unge i gang med...
Alle headbangede og sang med.
Vi havde arbejdet hårdt i tre år, øvet hver aften og kæmpet.
Vi stod for koncerten. Der kom 3.500. Alle pladeselskaberne var der.
De så bands, der var ukendte for dem, men som havde hengivne fans.
James stod deroppe og sagde:
"Gæt hvem der er tilbage i byen." Så eksploderede stedet.
Det var vores største koncert indtil da.
Så stod der en venlig fyr bag scenen med et stort smil på læben.
Jeg gik direkte om bag scenen og forbi vagterne.
De vidste, at jeg elskede musikken.
Han ville give os en pladekontrakt med Elektra Records!
At få en pladekontrakt med et stort selskab var en drøm.
Raven gik til Atlantic og Metallica til Elektra.
Det tog et par måneder mere, inden vi fik vores pladekontrakt.
Men vi fik alle tre pladekontrakter takket være den koncert.
De store selskaber opdagede genren og ville have deres del af kagen.
Slayer begyndte at blive store, og pladeselskaberne lokkede dem.
De fik kontrakt med Rick Rubin. Det var godt at tage det skridt.
Hvilke forandringer medførte kontrakten med Def Jam?
Vi fik en turnébus. Inden da kørte vi i en varevogn.
Hotellerne var pænere. Vi betalte ikke en timepris.
Det var en skør tid. Vi spiste og drak bedre, og vi nød det.
En af cheferne tog et spejl med kokain frem. Jeg tænkte: "Succes!"
Vi gav hinanden high five, og han gav os champagne og Nike-sko.
Man kan se på billederne, at vi har gamle jeans og beskidte T-shirts på-
- men vi har nye sko. Capitol købte nye Nike-sko til os.
Midt i 80erne blomstrede genren, og bandene turnerede på verdensplan.
De skabte deres mest markante plader.
Højdepunktet var Slayers "Reign in blood".
Den revolutionerede genrens lyd.
Vi fandt vores lyd på den plade.
Den plade er magisk på samme måde som AC/DCs "Highway to hell".
Det album er specielt. Det har sit eget liv.
Vi elskede Mercyful Fate og Venom. Vi lagde altid reverb på.
Men Andy og Rick Rubin lagde alle instrumenterne helt foran.
Helt uden dikkedarer. Man enten elsker eller hader det.
Heldigvis kunne alle lide det.
Vi skabte en hård lyd.
Mange metalplader lød ret tynde med bastrommer som en skrivemaskine.
Jeg ville gøre det tungere.
Tanken var, at lytteren skulle være som en sandsæk.
Musikken skabte nu penge for bandene, selskaberne og arrangørerne.
Metallica og Slayer tjente godt, så de ville alle have et thrashband.
Selv Death Angel fik en kontrakt.
- Hvordan var det store pladeselskab? - Vi fik et meget større budget.
Vi kunne skabe et meget mere velproduceret album.
Vi indspillede i L. A. Og boede i en lejlighed sammen.
Vi kunne fokusere på projektet.
Selskaber bruger mange penge på plader, videoer, turneer og reklame.
Man sælger mere og får større turneer og bedre produktion.
Det hele voksede, så metalgenren blev meget stærk.
Der var pludselig mange bands, der skabte musik på et højt niveau.
Jeg fik demokassetter fra Voivod og Sacrifice.
Jeg hørte Sodom, Hellhammer og Celtic Frost.
Der kom gode bands fra hele verden. Det var ikke vores lille ting mere.
Thrash voksede hurtigt, og pladerne solgte til guld og platin.
Videoerne kom på MTV, og fansene var en international subkultur.
De gamle metalbands fik konkurrence.
- Vil I se Ozzy eller Metallica? - Metallica.
- De er bedre. - De blæser Ozzy af scenen.
Metallica!
De er nye, tunge og spiller thrash.
På min ungdoms drømmeturné-
- spillede Anthrax, Megadeth og Slayer.
Men turneen bød også på en for- andring i USAs tunge musikstile.
Åbningsbandet var de kommende grungestjerner Alice in Chains.
Ironisk nok blev Alice in Chains større, end thrash nogensinde bliver.
Jeg så ikke grunge som en trussel.
Clash of the Titans-turneen var højdepunktet og enden for thrash.
Genren var så stor, som den kunne blive.
Anthrax, Slayer og Megadeth havde udsolgte arenaer.
Men hvad gør man efter det?
De havde skabt en hurtig, indviklet og kompakt musikstil.
Men hvad var det næste skridt?
Ved Clash of the Titans-turneen var genren mest populær-
- men det kneb med nye ideer.
90erne var hårde for thrash metal, for genren havde udspillet sin rolle.
Man lavede den samme plade hele tiden.
- Føler du dig begrænset af thrash? - Ja.
Etiketten passer godt på os, men den er som et par stramme sko.
Det ville være meget bedre bare at blive kaldt Megadeth.
Det er meget mere end thrash.
Vi kunne ikke gøre mere. Vi ville ikke gentage os selv og sidde fast.
Vi så, at nogle af de andre metalbands landede i en status quo.
Det ville vi ikke.
I 90erne blev lyden ændret.
"Black album" var lettere at gå til, og de solgte over 22 millioner album.
"Enter sandman"gjorde mig målløs.
Thrashgenren havde nu fået et klassisk album-
- på linje med andre klassikere.
"Black album" er et fantastisk album.
De lavede et album, der lød så stort som et popalbum.
Jeg kan huske, da jeg hørte "Enter sandman" for første gang. Wow!
Hvorfor følte jeg mig så forrådt?
Fordi du blev forrådt og kunne fornemme, hvad de gjorde.
De gik efter guldet og fik det, men du mente ikke, at det var metal.
De tiltrak et publikum, der var uvidende om metal.
"Forræderi" er et meget stærkt ord. Jeg kan godt forstå-
- at folk blev overraskede, da vi skrev "Enter sandman".
Men vi var nødt til at gøre det.
At lave "...And justice for all" nummer to havde været at svigte.
Helt ærligt... Ja, jeg siger det. Jeg smed pladen ned ad trappen.
"Hvad pokker er det her?" Grundlaget i thrash metal var væk.
De havde tilpasset sig MTVs måde at markedsføre musik.
- Hvilke thrashregler brød de? - De havde ballader med.
Det må man ikke. De kunne lige så godt have keyboard og strygere med.
Jeg var i en danseklub. Spørg mig ikke hvorfor.
Pludselig spillede de Metallica. "Hvad sker der her? Det er forkert!"
"Black album" blev solgt i fem fantasillioner eksemplarer.
Selskaberne tænkte: "Hvordan bliver vores metalbands som Metallica?"
Mange af os prøvede at følge i Metallicas fodspor.
"Vi ændrer os lidt og rammer det publikum."
Så kunne karrieren følge det samme spor.
Slayer fastholdt deres stil. Det virkede.
Selskabet havde forslag, men hvis vi ikke kunne lide dem, lod vi være.
Vi er, som vi er. Vi skriver en vis slags sange.
Ingen kan forandre os.
Alle snakker om at svigte fansene eller at være trofast.
De modsagde sig selv. Folk svigtede ved at gøre de samme ting.
De gav bare fansene det, de ville have.
Lars sagde noget om at være i et hjørne og ikke at kunne komme ud.
Derfor blev Metallica et rockband. Men jeg nyder mit hjørne.
Slayer fastholdt stilen i 90erne-
- men mange thrashband ændrede stil efter pres fra pladeselskaberne.
Den første plade blev ofte god. Så kom kravene.
"I skal skrive en hitsang. I skal se sådan ud."
Den plade, jeg mindst kan lide, er "Force of habit".
Den skrev vi med selskabets ønsker i tankerne og ikke vores egne.
De ville have, at vi lavede videoer til balladerne.
Det var den store forandring.
Pengemændene fortalte os, hvad de ville have, at vi gjorde.
Vi traf nogle forkerte valg. Det føltes, som om vi var på afveje.
Det vigtigste for et band er at kunne træffe rigtige valg.
Bands mistede deres kontrakter, og vi gik fra hinanden.
Det var en dyster tid for os. Den gode start var slut.
Det føltes som et kedeligt job, og så ville jeg ikke blive ved.
Jeg blev hjemme og kom med i skolebestyrelsen.
Jeg skræmte de andre forældre på bestyrelsesmøderne.
Jeg ville helst have fortsat med at skrive sange om at dræbe folk.
I midten af 90erne var thrashgenren stagneret.
Så opstod undergenrer, der var endnu mere ekstreme end thrash-
- såsom death metal, grindcore og black metal.
Sangene havde ingen melodi,
ekstremt hurtige trommer og guttural sang.
Men thrash metal dukkede op på ny på et uventet sted.
GÖTEBORG, SVERIGE
Da vi begyndte at lave plader-
- var thrashgenren ved at uddø. Den var stagneret.
Noget var forsvundet. Det kunne ikke længere findes.
Iveren fra den tidlige thrash manglede.
Vi brugte "Darkness descends", "Reign in blood" og "Master of puppets".
Vi ville forstå, hvad der gjorde de plader store.
Vi ville lave vores egne ting, men også gøre et stort indtryk.
Hvad lånte Göteborg-bandene af thrashgrundlaget?
De lånte tempoet.
De tog et skridt tilbage fra death metals afskaffelse af melodi.
De laver en nyfortolkning af en tidligere del af metalhistorien-
- da thrash stadig var tæt knyttet til heavy metal.
Hvorfor er det vigtigt, at musikken er ekstrem, men også melodisk?
Det er noget, svenskere kan lide. Folkemusik er meget melodisk.
Det er en vigtig del af vores musik.
Hvis man kombinerer det med følelsen fra gode metalsange...
Jeg elsker aggressionen. Vi blander det med melodier og hooks.
Vi tænker altid på det. Man skal have melodier med.
Den svenske thrashscene var inspireret af death metal.
Men de genindførte også genrens underliggende tema-
- der handler om at være tunge, men også dygtige musikere.
Det var ikke kun svenskere, der spillede thrash.
Tidligt i 2000 blev Lamb of God den nye kraft inden for ekstrem musik.
De genoplivede thrash i USA.
Lad os komme i gang!
Vi var store thrashfans.
Vi var hvide middelklassebørn, der fandt denne musik.
I stedet for at spille fodbold eller skak gjorde vi det her.
Vi ville efterligne Megadeth, Testament og Slayer.
Vi dukkede op, da genren var forsvundet.
Men vi har genindført en stil, der ikke har været her i 20 år.
Var det spændende at høre bands som Lamb of God?
Jeg havde ikke hørt noget godt længe. Det fik gang i mig.
Det føltes, som om jeg havde sovet i 12 år. Jeg ville i gang igen.
Lamb of God bad mig om at spille på deres album.
Det lød interessant.
Han forventede en gruppe fyre med makeup og overalls.
"I ser ud, som vi gjorde! Nu vil jeg ind og spille."
Det er rart at have påvirket nogen. At nogen lyttede.
Det er rart, når musikere, man respekterer, siger-
- at man har formet dem musikalsk. Så får man et formål.
- Hvordan har Exodus det i dag? - Godt. Vi er sultne og stoffrie.
Vi er motiverede og vil vise-
- at vi startede genren, og at vi stadig er et af de bedste bands.
Hvorfor lever thrashgenren videre?
Musikken er befriende at spille og at lytte til.
Så længe der er rebelske unge, er der en plads til genren.
Teksterne er relevante. Hvis man er opmærksom, får man noget ud af det.
Ellers er det bare god musik.
Ringen sluttes. Det handler om oprør.
Så længe unge er vrede og forvirrede, og det stopper nok aldrig-
- så tiltrækkes de af musik, der får dem til at headbange-
- og hvor de får afløb for vrede. På den måde er thrash tidløs.
Thrash og metal overlever, for når ens genre ikke er moderne-
- kan man blive hængende, mens moden kommer og går.
Vi overlever alt.
Claus Christophersen www.broadcasttext.com